Kótsi Patkó János munkássága a Magyar Játszó Szín élén  és a Régi és Új Magyar Theatrom színház-esztétikai tanulmánya

Kótsi Patkó János 1763. szeptember 24-én született Derecskén, egy Bihar megyei helyiségben. 1780-ban a kolozsvári református kollégium tanulója, majd öt évvel később tisztként szolgál a Splényi huszárezredben. 1792-ben ő mondja ki az első magyar szót a Magyar Játszó Szín első bemutatóján. Egy évvel később pedig elkezdi igazgatói és rendezői pályafutását, de természetesen a színészkedésről sem mond le. Direktori tevékenységét 1808-ig folytatja, amikor visszavonul a színháztól és Magyarfrátára költözik, ahol megírja „A Régi és Új Theatrom Históriáját”. 1820-ban visszatér néhány hónapra a színházhoz, mint igazgató. Kolozsváron hal meg 1842 február 14-én.
Az állandó színház megteremtésének gondolata a nagyenyedi diákok körében születik meg. Ennek hatására 1792 október 1-én Fejér János, István és Rozália - mindhárman testvérek -, Sáska János, Kontz József, Jantsó Pál, Verestói Mihály, Kiss Terézia és Keszegh Terézia színjátszási engedélyért fordulnak a főkormányzósághoz és azt el is nyerik. A megalakult társulat demokratikus elven működött és „köz-társaság”-nak nevezték magukat. Élükön ekkor Fejér János állt. Kótsi ott volt az első alkalmazott színészek között. Erre bizonyíték  az ebben a kötetben foglalt „csonkán maradt szerződés”  valamint az, hogy az 1792, november 11-én tartott, a Magyar Játszó Szín első előadásán, a Kölesérin, ő mondta ki az első szót a Rédey-ház színpadán. Jordáky Lajos, a könyv bevezetőjének írója, így vall Kótsiról: „ Az első szó, az első szerep, s mindaz, ami műveltségében emögött volt, ami megelőzte s ami utána következett, Kótsi Patkó Jánost színművészetünk igazi megalapítójává fejlesztőjévé tette.”
	1793-ban Fejér János rossz anyagi gazdálkodása miatt a társulat a csőd szélére kerül. Fejér János Mihály Antalnak akarja átadni a társulatot az adósság kifizetése érdekében, azonban 1793 júniusában egy kilenc pontos megállapodás születik Fejér János és István, Mihály Antal és Kótsi között, miszerint négyen fogják ezentúl vezetni a társulatot. Ez a kilenc pontos megállapodás - amely soha nem lépett érvénybe, mert Fejér János végül is Mihály Antallal egyezett meg -  szintén megtalálható a kötetben. 
	A sok huzavona után a gubernium végül főfelügyelőt nevez ki az ügy tisztázására és ennek eredményeként Kótsi Patkó János lesz a társulat igazgatója és főrendezője, míg apja Kótsi Patkó József a felszerelések tulajdonosa, azáltal, hogy ezeket megvásárolta. 
1794-ben a társulat egy része panaszt nyújt be a királyi főkormányhoz, mellyel egyidőben Kótsi is megfogalmazza és leteszi panaszait a háborgók ellen. A királyi főkormány egy három tagú teátrális bizottság kinevezése felől dönt, kiknek feladata elsimítani az ügyet. A bizottság három tagja: Teleki Domokos, Teleki Lajos és Cserei Farkas. Ekkor kompromisszum születik, melynek értelmében Kótsi „a maga theátromám” szabadon rendelkezik, mely szabadságot a főkormányszéki bizottság korlátozza. A színészetet ezzel először rendelik állami felügyelet alá.
	1795. március 20-án  az országgyűlés javaslatot tesz a színház támogatására és theátrális directiót választ meg melynek élén Wesselényi Miklós áll. Az 1795. április 15-én megszületett színházi törvény a társulatot protekciója alá vette. Wesselényi Miklós 1795 és 1797 között négy igazgatót nevez ki a társulat élére: előbb Boér Sándort, majd Deáky Filep Sámulet, Kanyó Lászlót, végül pedig Fekete Ferencet, mely időszakban Kótsi mindvégig főrendező. Azonban Kótsi egyik kinevezett igazgatóval sem egyezik, sőt 1797-ben le is mond a főrendezői állásáról és apjával együtt távozik. Wesselényi felméri, hogy Kótsi pótolhatatlan a művészi vezetésben és visszahívja őt. Káli Nagy Lázár színháztörténeti írásában említést tesz arról is, hogy az igazgatói munkássága mellett Kótsi egyik nagy érdeme, hogy ő teremtette meg a magyar nyelvű operajátszást is.
	Az 1800-as években Kótsi a színház korlátlan vezetője, de a társulaton belül 1802-ben újabb zavargások születnek, melyeknek fő oka abban áll, hogy a társulat kiéhezve tér vissza magyarországi turnéjáról. Egy ismeretlen szerző tollából megtudjuk azt is, hogy Kótsi a testi bántalmazásoktól sem óvakodott, sokszor megverte alkalmazottait és bizony a kassza is eléggé deficites lett.
	Az Országos Bizottság a beérkezett panaszok hatására 1803-ban elkészíti az új színházi szabályzatot, amely az igazgató hatáskörét hivatott szabályozni. Kótsinak e szabályzat ellen kifogásai vannak. Panaszlevelet ír Wesselényinek, - mely szintén megtalálható e kötetben -, melyben kiábrándultságának ad hangot több ember iránt. Végül  kifogásait összefoglalja egy hosszú beadványban, mely szerint hajlandó elvállalni továbbra is az igazgatóságot de csak feltételekkel. E többnyire anyagi jellegű feltételeket 8 pontban foglalja össze. A beadvány szintén részét képezi a kötetnek. 
	1803. augusztus 8-án a zsibói kastélyban felolvasásra kerül az „Erdélyi Magyar Játszószín Constituciója” amely 25 pontban szabályozza az igazgató hatáskörét, melynek 12. pontja személy szerint Kótsira vonatkozik. Ez a pont megtiltja az alkalmazottak megverését és szidalmazását.
	1803 után egy virágzó időszak következik. Ez év első 9 hónapjában Kótsi 60 bemutatót tart. Az előadások száma pedig: Kolozsváron 62, Marosvásárhelyen 26, Szegeden 17, Debrecenbe 7. Az 1803/1804-es évadban Kolozsváron 98, az 1904/1805-ös évadban 93, az 1805/1806-os évadban 91 és a következőben 85 előadást tartott a társulat.
	1806-ban Wesselényi kénytelen kettéosztani a társulatot, mert Kótsi túl sok színésszel dolgozik. A társulat nagyobbik része Marosvásárhelyre, a többi pedig Magyarországra megy. A Marosvásárhelyről visszatérő társulatot azonban nagy meglepetés éri, hisz 1807-ben kénytelen elhagyni a Pataki-házat. A társulatot a megszűnés fenyegeti. Kótsi ugyan megpróbál küzdeni a társulatért, de 1808-ban feladja a harcot és feleségével, Fejér Rozáliával együtt a magyarfrátai községben lévő birtokára költözik, ahol megszületik „A Régi és Új Theatrom Históriája”. 
Az elkészült, mintegy 150 oldalas kézirat feldolgozza a görög és római tragédia és komédia, valamint az ekkori színház legfontosabb fejezeteit, a középkori francia színházi kísérleteket és a modern francia színház megszületését. Ez utóbbiban külön elemzi Robert Garnier munkásságát – aki elsőként hagyta ki a kórust a tragédiáiból és műveit tragikomédiának nevezte -, Eugene Jodelle 1532-ben született drámaíró tevékenységét – aki mind tragédiát, mind komédiát is írt, és elsőként alkalmazta az arisztotelészi hármas egységet, és említést tesz arról, hogy ő követőinek tekinthetők Corneille, Racine és Molier is -, Hardi Sándor, a XVI sz. legjelesebb francia tragédiaírónak is külön fejezetet szán – akinek művei nem tartották be az arisztotelészi hármas egységet. És végül, de nem utolsó sorban  Pierre Corneille munkásságáról ír kiemelve ennek Cid című darabját. Mindezen írók elemzése, valamint az a tény, hogy Kótsi Lessing és Schiller ismerője is volt, azt bizonyítják, hogy ez az igazgató a színházat nemcsak szórakoztató intézménynek tekintette, hanem nyelvművelő, nemzetfenntartó és erkölcsi iskolának is. Kótsi nem élvezhette annak örömét, hogy befejezze és kinyomtassa írásait. Halála után kézirata Göde Istvánhoz került, aki saját neve alatt kiadta. Kótsi halála után még 170 évnek kellett eltelnie, hogy írásai megjelenjenek.  
	Színházirodalmi tevékenységét illetően, fordításokkal kezdte pályafutását, melyek közül irodalmi értékűeknek tekinthetők: Lessing Galotti Emilia és Moliére: Kénytelenségből való orvos c. darabjainak fordításai. Eredeti színdarabokkal is kísérletezik, de ezek irodalmi-művészi értéke Jordáky Lajos szerint „mélyen alatta marad rendezői-színészi erélyének és tehetségének”. Mindössze öt darabot írt. Elsőként a „Havasi juhászleány” énekes- játékot, amely a kötetben is megtalálható, és az egyetlen fennmaradt műve, „A virtus gyakran szenved” c érzékenyjátékot, valamint a „A kontraktus, vagy elváltoztatott leánykérő”, a „Tündérek” és az „Égi háború, vagy az iskolamester quasi doktor” c. zenés darabokat.
	Mint a színház műsorát összeállító igazgatónak, említést kell tennünk Kótsi műsorpolitikájáról is. A divatos és azóta már feledésbe merült szerzők mellett műsorra tűzte olyan szerzők darabjait is mint Shakespeare, Lessing, Schiller, Goethe, Corneille, Terentius, Racine, Moliére, Voltaire és Goldoni. Emellett nagy hangsúlyt fektetett az eredeti magyar nyelvű művek játszására. Az 1796-ban összeállított „Magyar Játékszíni darabok lajstromá”-ban mintegy 36 magyar nyelvű dráma is szerepel, olyan szerzők tollából, mint: Bessenyei Ferenc, Dugonics András, Endrődy János, Teleki László, Wesselényi Miklós.
	Kósti játszott szerepeit időrendi sorrendben megtaláljuk a kötet végén. Itt említést teszünk az 1794 január 17-én bemutatott Hamletről, melynek főszerepét még 15 évig játszta. Ugyanezen év márciusában mutatja be az Otthelot, a szereposztás ugyan nem ismeretes, de feltevések szerint Kótsi Ottheloként lépett a színpadra, majd az 1804-es esztendőben Branbantinoként. Kótsi „A makrancos hölgy”-ből Petrucchio szerepét is eljátszta, sőt feltevések szerint még volt egy Shakespeare bemutatója az „Egymást bosszantók” című vígjáték, amely a „Sok hűhó semmiért” fordítása lenne. De Shakespeare mellett játszott Schiller, Lessing, Voltaire, Molier, Goethe, Wesselényi által írt színdarabokban is, sőt a kor divatos drámaíróinak, mint Schröder, Keller, Junger műveiben is.
	Hogy mi volt a felfogása a színészet, rendezés és igazgatás lényegéről azt megtudjuk a ”Beköszöntő beszéd”-jéből melyet igazgatóságának vége fele tartott.  Kotsi itt bizonyos elveket fogalmazott meg, melynek alapján úgy érezte működőképessé válhat a társulat, azaz a köz-társaság ahogyan ő nevezte. Ezen princípiumok fölállításához szükségesnek tartotta megvizsgálni a színészek adottságait, tudását és kötelezettségeit. Azt állította, hogy ezek függvényében határozható meg, hogy mire való a színház, mi a célja és milyennek kell lenniük a színjátékoknak. Meggyőződése volt, hogy a színháznak erkölcsi és társadalomnevelő ereje kell hogy legyen.
	Kótsi azt vallja, hogy a színész kezében van minden eszköz, melynek segítségével a lélekre tud hatni. Azokat a színészeket, akik nem tudják szerepüket természetesen megjelentetni, Kótsi komédiásoknak nevezi. Továbbá azt vallja, hogy színész kötelessége és tudománya  abban áll, hogy a kapott szerepet természetesen játssza, „mintha az éppen vele történt volna meg”. A színész tárgya a természet, de neki csak a szép természetet kell lefestenie. Szépnek pedig az tekinthető, amit a természet formált remekké, nem pedig az amit a színész vél szépnek. Kótsi szerint ahhoz, hogy a színész a természetet a sokféle változásaiban és formáiban felmutathassa megfelelő tudással kell rendelkeznie, így a színész számára elengedhetetlen a statisztika, történelem, pszichológia, filozófia, zene, képzőművészet és az idegen nyelvek ismerete. Hisz ahhoz, hogy a játszott figura hiteles legyen, a színésznek ismernie kell a figura korát, ennek történetét, környezetét, szokásait, erkölcsét stb. Ezen adatokra sokszor idegen nyelven megírt könyvekben bukkanhat, ezért elengedhetetlen az idegen nyelv ismerete. A képzőművészeti ismereteit a színész a figura ábrázatának, vonásainak, állásának, gesztusainak meghatározásakor veheti igénybe. A zene a deklamáció helyességében, a monotónia és a páthos elkerülésében segíti. Kótsi szerint a színésznek akkor van értéke, ha játéka könnyed, természetes, mozgásai gesztikulációi, nem dagályosak de nem is restek, hanghordozása pedig az érzelmeknek megfelelő. 
	Kótsi a nézőről sem feledkezik meg, akinek fel kell fedeznie saját maga történetét a látott előadásban, figurákban. Erről így ír: „Amit az ember igaznak hiszen, igaznak vall, ha attól különbözik, mit lát, elromlik érzése, a szíve nem indul meg rajta, és így elvéti a célt”. Kótsi elveti mindazt, ami a természettel ellenkezik, mert az nem hat a szívre következésképpen nem jobbít. 
	Végezetül említést kell tennünk igazgatói hitvallásáról is. Szerinte az igazgató feladata az, hogy a színészeket célra vezesse és együtt tartsa, a társulatot úgy vezesse, hogy a részek összhangban legyenek az egésszel. A társulatnak olyan egységes képet kell mutatnia, amely elnyerje a publikum megelégedését és támogatását. A színház célja az, mondja Kótsi, hogy „a néző gyönyörködtesse, őtet elragadja, szívére hasson, és az időtöltés színe alatt jobbítson.